Misshandel är ett av de vanligaste brotten som begås i Tyskland. Statistiskt sett registrerades 483 703 fall av misshandel av polisen under 2021. Tio år tidigare, 2011, fanns det 541 254 polisfall. Detta visar att antalet misshandelsbrott har förblivit nästan konstant. Den relevanta bedömningsnormen är § 223 i StGBdär brottet kräver att en annan person har utsatts för fysiskt våld eller att dennes hälsa har skadats.
Kroppsskada
(1) Den som fysiskt misshandlar en annan person eller skadar dennes hälsa ska dömas till ett frihetsstraff på högst fem år eller till ett bötesstraff.
(2) Försöket är straffbart.
Det skyddade rättsliga intresset är därför "fysisk integritet". I tveksamma fall innefattar detta även orsakande av sjukdom. Det kan därför formuleras som att § 223 i StGB brott mot den mänskliga kroppen. Dessutom kan störningar av en persons mentala hälsa också falla under brottet kroppsskada i samband med skada på hälsa. Detta ifrågasätts dock ibland i den allmänna debatten. Begreppet skyddat rättsligt intresse måste därför utvidgas till att omfatta såväl psyke som kropp och omfattar således båda begreppen. Kroppsskada är ett rent framgångsbrott i form av ett skadebrott. Själva resultatet är därför fysisk misshandel eller skada på hälsan.
Även om det vanligtvis tar lång tid innan misshandeln eller skadan på hälsan avtar, är kroppsskada inte ett permanent brott. Brottet är fullbordat när skadan inträffar och smärtans varaktighet är irrelevant på kort sikt. Kroppsskada är också ett så kallat uppsåtligt brott. Detta innebär dock inte att oaktsamhetsbrott inte är straffbara. Detta regleras i § 229 i StGB.
Vållande till kroppsskada
Den som genom oaktsamhet orsakar kroppsskada på en annan person kan dömas till fängelse i högst tre år eller till böter.
Normal" kroppsskada är en förseelse och inte ett brott, eftersom påföljden inkluderar frasen "upp till" och är mindre än ett år om det skulle råda några tvivel.
I samband med brottet i § 223 StGB Kroppsskadan eller skadan på hälsan måste vara riktad mot en annan person. Förövaren kan därför inte också vara offret. Denna andra person måste också vara född och ännu inte död. Det finns separata straffbestämmelser för båda fallen. Dessa är antingen störande av de dödas frid eller abort. Sammanfattningsvis kan man därför säga att offret för brottet måste vara en annan, levande och redan född person.
Att titta på kroppen är inte riktigt enkelt. I detalj uppstår många frågor om vad som hör eller inte hör till kroppen. I tveksamma fall handlar det inte längre om kroppen som en skyddad vara, utan om saker som bara hjälper en person i vissa livssituationer. Till dessa hjälpmedel hör t.ex. kontaktlinser eller konstgjorda lemmar som armproteser. När det gäller implantat råder det delade meningar.
Hit hör pacemakers och konstgjorda leder. Den rådande uppfattningen är att de nämnda föremålen är komponenter som tillhör kroppen om de är permanent och fast anslutna till en levande mänsklig kropp. De blir då en separat del av kroppen och är inte längre självständiga föremål.
Den motsatta uppfattningen skiljer mellan olika typer av implantat. Man skiljer mellan implantat som fyller en ersättningsfunktion i kroppen och sådana som endast stödjer människokroppen i dess funktion. Enligt detta synsätt är det förra en del av kroppen och det senare inte. Man talar här om ersättningständer, som ersätter de ursprungliga, och stödimplantat, som t.ex. pacemakers.
Det är också intressant att överväga om delar som är separata från kroppen fortfarande kan räknas som en del av kroppen eller inte. Om så inte är fallet kan det övergripande brottet skada på egendom enligt § 303 StGB rådfrågas. Mer intressant är dock en eventuell bestraffning av förövaren enligt § 223 StGB. Man kan skilja mellan olika grupper av fall.
Den första gruppen av fall rör de delar som har avlägsnats från kroppen men som på kort sikt skall återanslutas till den. Ett exempel på detta är avskärning av ett finger, ett ben eller en hand. Målet är därför att så snart som möjligt återansluta denna del till kroppen.
2 I den andra gruppen av fall handlar det också om delar som har avlägsnats från kroppen, men som först efter en längre tid kan eller bör återanslutas till den mänskliga kroppen. Hit hör t.ex. autologa donationer som blodplasma eller en äggcell som avlägsnats för artificiell insemination och som återinsätts först efter en lyckad befruktning.
3 Den tredje gruppen av fall handlar om komponenter som separerats från kroppen och som inte skall återförenas med den. Här görs en ytterligare åtskillnad mellan de grupper där komponenten fortfarande används för "kroppsliga" ändamål och inte är avsedd att användas för "kroppsliga" ändamål utan är avsedd att gynna en annan person, och kroppsdelar som inte är avsedda att återanslutas till den egna kroppen och som inte längre är avsedda att användas för "kroppsliga" ändamål i sin helhet.
Denna fråga är dock egentligen bara relevant om man specifikt måste beakta dessa aspekter i en tvist. Vid ett enkelt handgemäng mellan två personer behöver aspekten med kroppsdelen sällan diskuteras. Vilken uppfattning man har om huruvida de kroppsdelar som nämns ovan i fallgrupperna är och förblir en del av kroppen eller inte kommer även fortsättningsvis att vara föremål för intensiv debatt. I tveksamma fall krävs en intensiv juridisk bedömning av en advokat. Advokat för straffrätt.
Som redan nämnts ovan innebär kroppsskada att en annan person har utsatts för fysiskt våld eller att dennes hälsa har skadats. I båda fallen är det fortfarande fråga om kroppsskada. Exakt hur övergreppet begicks är också relevant. Kroppsskada kan orsakas avsiktligt genom aktiv handling eller genom underlåtenhet. Förverkligandet av brottet genom underlåtenhet ska beaktas om gärningsmannen befann sig i en viss garantiposition.
Denna ställning som garant kan antas för föräldrar, till exempel om de har skadat sitt barns hälsa eller fysiskt misshandlat dem genom underlåtenhet. Det förstnämnda är dock mer sannolikt genom underlåtenhet. Som för de flesta brott krävs det för straffrättsligt ansvar att brottet lyckas, en handling, kausalitet mellan handlingen och framgången samt objektiv tillskrivning. Dessutom får gärningsmannen inte ha några rättfärdigande eller ursäktande skäl för sitt brott.
Det första steget är att kontrollera om fysisk misshandel har förekommit. Detta görs med hjälp av definitioner. Så snart en situation faller under definitionen av misshandel, kan brottet hänföras till den. En definition är: "Fysisk misshandel är en inte obetydlig försämring av kroppen i dess tillstånd eller hälsotillstånd."
Som kanske inte framgår vid första anblicken omfattar fysisk misshandel endast rent fysisk misshandel. Psykiska skador kan därför falla under kategorin skada på hälsa. Ett undantag är när rent psykiska skador i slutändan har fysiska effekter. I tveksamma fall kan även fysisk misshandel antas. Det bör noteras att övervägandet med och utan den skadliga händelsen alltid tillämpas.
Denna relativa intakthet omfattar redan fall där en försämring förelåg före händelsen och fortsatte att försämras efter händelsen. Vid denna tidpunkt bör definitionen därför inte längre hänvisa till kroppens integritet, utan till dess allmänna tillstånd.
Genom att lägga till "inte obetydlig" i definitionen har lagstiftaren medvetet infört en de minimis-gräns för brottet vållande till kroppsskada. Denna gräns säkerställer att ett brott måste ha en viss karaktär för att kvalificeras som vållande till kroppsskada. Detta innebär en rent objektiv granskning av brottets väsentlighet. Offrets subjektiva uppfattning är irrelevant.
Huruvida ett brott inte är obetydligt prövas i förhållande till proportionalitetsprincipen. Är brottet så allvarligt att den lägsta nivån av kroppsskada förefaller vara motiverad i en senare fällande dom mot gärningsmannen? Om så är fallet kan man inte längre utgå från att det rör sig om ett ringa brott. Rättspraxis är dock numera enig om att tröskeln för kroppsskada bör sättas ganska lågt.
Förutom fysisk misshandel kan brottet om kroppsskada också uppfyllas om det istället är skada på hälsan. Definitionen av skada på hälsa anger följande: "Skada på hälsa är varje orsakande eller förvärrande av ett patologiskt tillstånd. Ett patologiskt tillstånd är varje tillstånd som avviker negativt från det normala tillståndet för offrets fysiska funktioner".
Detta är intressant om det inte fanns någon fysisk kontakt mellan offret och förövaren, utan endast psykisk stress är resultatet. Det är därför mycket kontroversiellt när kroppsskada kan antas och när det inte kan antas. Till exempel antogs kroppsskada i samband med hälsoskada om offret led av ångest, skakningar eller andnöd efter brottet, t.ex. på grund av telefonterror. Enligt rättspraxis var humörsvängningar eller flashbacks inte tillräckligt.
När det gäller dessa sjukdomar var det karakteristiskt att det fanns en fysisk konsekvens utöver en psykologisk effekt. Det är därför återigen av intresse om konsekvenserna för offret är rent psykiska sjukdomar och det inte finns någon fysisk sjukdom. Inte mycket kan hittas här i rättspraxis. Den regionala domstolen i Bochum har dock ansett att depression som ett resultat av en handling är en hälsoskada. Enligt litteraturen är psykiska sjukdomar vanligtvis uteslutna från skador på hälsan.
Det har dock skett en förändring i samhället under de senaste åren. Bilden av psykisk ohälsa har förändrats i grunden och allt mer uppmärksamhet och värde läggs på denna typ av hälsa. Paranoia, ångest eller till och med depression är nu erkända sjukdomar i samhället och av den anledningen bör de erkännas som ett hälsoproblem.
Det var och är också kontroversiellt huruvida medicinsk behandling kan utgöra kroppsskada. Medicinsk behandling är när man ingriper i kroppens integritet i syfte att lindra eller helt eliminera sjukdomar, fysiska besvär eller psykiska störningar. I allmänhet syftar medicinsk behandling till att förbättra hälsan. Ren kosmetisk kirurgi är ett undantag från detta. I de flesta fall uppfyller dessa direkt brottet om kroppsskada, men offret samtycker till denna skada och måste också bekräfta detta skriftligen före operationen.
När det gäller medicinsk behandling är argumentet dock detsamma. Den som anlitar en läkare för att främja sin hälsa håller också med om att han eller hon kan behöva genomgå en operation. Även om målet är gott, uppstår ofta smärta under läkningsprocessen och själva operationen är i själva verket en kroppsskada. Detta rättfärdigas dock av patientens samtycke.
Kroppsskada är endast straffbart om de subjektiva rekvisiten för brottet också är uppfyllda. För att detta skall vara uppfyllt krävs uppsåt. Allmänt uppsåt i samband med dolus directus kräver därför kunskap och avsikt att begå brottet. Även känt som dolus directus av 1:a och 2:a graden. Inom ramen för uppsåt är alla möjligheter till uppsåt tänkbara. Brottet kan således begås uppsåtligen, medvetet eller genom villkorligt uppsåt.
Enligt de subjektiva rekvisiten för brottet måste handlingen också vara olaglig och klandervärd. Detta är fallet om gärningsmannen inte kan ange några rättfärdigande eller ursäktande skäl. I detta fall skulle ett eventuellt samtycke från offret till den kroppsliga skadan tillämpas. Medicinsk behandling nämndes som ett exempel på detta. Detta gäller dock även för kroppssmycken såsom en piercing eller en tatuering. I båda fallen kan kroppsskada lätt antas i avsaknad av samtycke.
Straffet för ringa misshandel är fängelse i upp till fem år eller böter. Om man tittar på rättspraxis är det vanligtvis bara böter som utdöms. Fängelsestraff är ganska sällsynta och ännu mer sällsynta efter två år. För att denna typ av straff ska kunna utdömas måste gärningsmannen ha gjort sig skyldig till ett allvarligt brott eller ofta ha begått brott och vara känd för att ha begått brott.
I samband med straffmätningen är det därför relevant om offret gav gärningsmannen en anledning att begå brottet eller inte. Provocerade han eller hon fram brottet eller inte? Är båda parter delvis skyldiga till resultatet av situationen? I tveksamma fall kan detta vara en förmildrande omständighet vid straffmätningen. Som vanligt är även vållande till kroppsskada preskriberat. Preskriptionstiden börjar löpa efter fem år. Offret måste därför ha lämnat in ett klagomål i förväg och det måste också finnas ett allmänt intresse av åtal. Först då börjar åklagarmyndigheten att agera. Ett privat eller accessoriskt åtal är också fortfarande möjligt.
Förutom enkel kroppsskada finns det också kvalifikationer till det grundläggande brottet. En av dessa är § 224 i lagen om StGB representerar. Det handlar om farlig kroppsskada.
Farlig kroppsskada
(1) Den som begår en kroppsskada
1. genom att tillföra gift eller andra skadliga ämnen,
2. med hjälp av ett vapen eller annat farligt verktyg,
3. med hjälp av ett listigt rån,
4. gemensamt med annan part eller
5. genom en handling som äventyrar liv
är belagt med ett fängelsestraff på sex till tio år, i mindre allvarliga fall med ett fängelsestraff på tre månader till fem år.
(2) Försöket är straffbart.
Liksom vid brott mot § 224 StGB är tydligt, det handlar om det farliga brottet kroppsskada. Det grundläggande brottet är och förblir därför alltid kroppsskada i enlighet med avsnitt 223 StGB. I detta avseende beror det bara på hur brottet begicks. Detta inkluderar användning av gift, vapen eller farliga verktyg samt en bakhållsattack. Fokus ligger alltid på brottet och inte på resultatet.
Skadans allvarlighetsgrad är inte direkt relevant, utan det är endast "hur" brottet begicks som granskas närmare. Detta är vanligtvis kopplat till det faktum att det farliga brottet också kommer att leda till en allvarligare funktionsnedsättning eller skada. I allmänhet är detta inte relevant vid bedömningen av om farlig kroppsskada har orsakats. Statistiskt sett registrerades 122 341 fall av farlig och allvarlig kroppsskada under 2021.
Förutom enkel och allvarlig kroppsskada finns även grov kroppsskada. Precis som vid grov misshandel är grov misshandel en kvalificering av det grundläggande brottet från § 223 StGB. Grov kroppsskada skiljer sig dock från allvarlig kroppsskada genom att, till skillnad från allvarlig kroppsskada, allvarlig kroppsskada inte syftar till att brottet begås, utan till vissa konsekvenser av den kroppsliga skadan. Hotet om straff för allvarlig kroppsskada är således inte kopplat till gärningen utan till följderna av brottet.
Allvarlig kroppsskada
(1) Om kroppsskadan leder till att den skadade personen
1. Förlorar synen på ett eller båda ögonen, hörseln, förmågan att tala eller förmågan att reproducera sig,
2. förlorar en viktig kroppsdel eller blir permanent oförmögen att använda den, eller
3. blir allvarligt och permanent vanställd eller drabbas av svaghet, förlamning eller psykisk sjukdom eller funktionsnedsättning,
straffet är fängelse från ett till tio år.
(2) Om gärningsmannen avsiktligt eller medvetet orsakar en av de konsekvenser som anges i punkt 1, ska straffet vara fängelse i minst tre år.
(3) I mindre allvarliga fall enligt punkt 1 skall ett frihetsberövande straff på sex månader till fem år utdömas; i mindre allvarliga fall enligt punkt 2 skall ett frihetsberövande straff på ett år till tio år utdömas.
Punkt 1 i § 226 i lagen om StGB beskriver i detalj och på ett avgörande sätt följderna av kroppsskada, som kan leda till ett strängare straff. Punkt 2 är mer exakt inriktad på det nödvändiga uppsåt som gärningsmannen måste ha för att begå brottet. I punkt 3 beskrivs särskilt påföljden för mindre allvarliga fall mer ingående.
När det gäller synförmågan måste den punkt vid vilken en synförlust kan sägas ha inträffat kvantifieras. Synen behöver inte nödvändigtvis ha sjunkit till 0 %. Enligt rådande doktrin är en nedsättning till 2'% tillräcklig för att man skall kunna tala om en fullständig nedsättning. Rättspraxis bekräftar också en förlust på upp till 10 %. Hörselnedsättning är inte baserad på ett öra. I detta fall krävs en fullständig hörselnedsättning på båda sidor.
Om det redan fanns en hörselnedsättning på ena sidan kan ignoreras om den andra sidan nu också är döv. En distinktion måste göras när det gäller talet. Det behöver inte vara en fullständig förlust av rösten, men en lätt stamning är inte heller tillräcklig. Det är därför upp till domstolen att avgöra när en förlust av talförmågan kan sägas ha inträffat eller inte. Med fortplantningsförmåga avses förmågan att fortplanta sig, bli gravid och föda barn. Impotens omfattas därför inte av brottet i § 226.
Vid en bedömning måste det på lång sikt kunna konstateras att prognosen för tillfrisknande är negativ. Medicinska åtgärder får inte lova framgång.
Punkt 1 nr 2 definierar mer detaljerat att allvarlig kroppsskada ska antas om offret förlorar en viktig lem eller är permanent oförmögen. Framför allt uppstår ofta frågan om vad som kan förstås med en viktig kroppsdel. Enligt definitionen är det därför en viktig kroppsdel om det är en fristående kroppsdel med en särskild funktion i organismen som helhet, som är förbunden med kroppen genom en led. Den måste ha en allmän betydelse för människans liv.
Exempel på detta är händer, fötter, ben och armar. Diskussionen börjar när vi talar om t.ex. inre organ. Förlusten av en njure eller en del av ett annat viktigt organ kan få mycket värre konsekvenser än förlusten av en tå. Enligt definitionen och inte heller enligt BGH faller dessa organ inte under brottet i § 226 StGB.
Som en del av vanställelsen måste offrets yttre utseende ha blivit allvarligt förändrat när det gäller dess rent estetiska effekt. Detta leder vanligtvis till psykologiska nackdelar för offret. Om personen redan tidigare var oestetisk är irrelevant. Vanställdhet omfattar även ett mycket stort, brett och långt ärr. Vanställdheten behöver inte alltid vara permanent igenkännbar. Kroppen betraktas därför också i situationer som inte alltid är givna. Ett exempel är ett besök i utomhuspoolen.
Konsekvensen av en allvarlig sjukdom kan antas om offret hamnar i ett allvarligt kroniskt sjukdomstillstånd som påverkar hela organismen. Detta inkluderar också svaghet. Med psykisk sjukdom avses en psykisk störning. När det gäller funktionsnedsättning är det inte direkt klart om lagstiftaren avser en psykisk eller fysisk funktionsnedsättning. I allmänhet kan dock en funktionsnedsättning omfattas om offret lider av en betydande nedsättning av kroppsfunktionen.
Liksom för kroppsskada enligt avsnitt 223 krävs uppsåt när brottet begås. Detta uppsåt avser dock inte längre endast begåendet av brottet, utan även den avsedda följden av den allvarliga kroppsskadan. I likhet med § 223 och § 224 i StGB gärningsmannen måste ha handlat olagligt och klandervärt. Möjliga grunder för rättfärdigande skulle dock vara självförsvar i enlighet med § 32, undantagstillstånd i enlighet med § 34 eller samtycke i enlighet med § 228 i StGB.
Om flera brott begås i samband med en handling kan frågan uppstå om vilken standard gärningsmannen nu kan straffas enligt. Logiskt sett ersätter 224 § grundbrottet i 223 § StGB, eftersom detta ställer särskilda krav på att brottet ska vara kvalificerat. Men om kroppsskadan har en allvarlig konsekvens utöver det farliga brottet, skulle brottet enligt § 226 StGB ersätta §§ 223 och 224 StGB och leda till ett strängare straff.
Vad många inte omedelbart inser är att den som drabbats av en personskada i tveksamma fall också har rätt till en viss ersättning för sveda och värk eller skadestånd. Beloppen här varierar alltid. Spannet är stort, från inget krav till flera tusen euro. Av den anledningen behöver du en väl vald och professionellt specialiserad advokat för att kämpa för dina rättigheter.
Normerna i §§ 223 ff. StGB är fast etablerade och skyddar den lagliga rätten till fysisk integritet med stor motivering. Om du har några frågor om detta ämne, tveka inte att kontakta oss. Vi är gärna din kompetenta kontakt och kommer att ta full hand om att hitta en lösning på ditt fall!
Huvudkontor - Kerpen
Patrick Baumfalk, advokat
Huvudgata 147
50169 Kerpen
Tyskland
Filialkontor - Witten
Patrick Baumfalk, advokat
Berliner Strasse 4
58452 Witten
Tyskland
Vår samarbetspartner i USA, FL, Merritt Island, Spacecoast och Miami, USA:
Alexander Thorlton, Esq. - Tysk-amerikanska fastighets- och immigrationsrättscentret, LLC
Webdesign & SEO från Baumfalks tjänster